Світ стоїть на порозі нової небезпечної ядерної ери, і війна в Україні може бути відблиском того, що наближається. Київ зробив фатальну помилку, відмовившись від ядерної зброї. Але навіть якщо війна в Україні ніколи не стане ядерною, будь-яка остаточна перемога Росії посилить відчуття того, що ядерна зброя стає все більш корисним елементом державної політики – як для нападу, так і для оборони.
Про це у своїй статті в The Washington Post пише Джон Вольфшталь (Jon B. Wolfsthal) – старший радник групи з ядерного роззброєння Global Zero, член ради директорів Bulletin of the Atomic Scientists та позаштатний старший науковий співробітник Центру за нову американську безпеку.
Разом з тим, оскільки Росія зберігає можливість ескалації до ядерного рівня, забезпечення поразки Росії не є простою проблемою, яку можна вирішити, озброївши Україну всіма системами озброєнь, які вона забажає. Щоб належним чином оцінити труднощі, важливо розуміти ядерну історію, пов'язану з цим питанням.
Москва має ядерну зброю, а Київ – ні, значною мірою тому, що Сполучені Штати та їхні європейські союзники та партнери подбали про те, щоб уся радянська ядерна зброя, залишена в Україні в 1991 році, була передислокована до Російської Федерації. Коли Радянський Союз розпався, на території України знаходилося понад 1900 одиниць стратегічної радянської ядерної зброї, а також понад 2000 одиниць стратегічної зброї в Казахстані та Білорусі.
Поки ця зброя залишалася під контролем російських військ, як і тисячі одиниць тактичної ядерної зброї, розгорнутої там після розпаду Радянського Союзу, існувала реальна можливість того, що вона може бути захоплена їхніми новими незалежними господарями. Якби це сталося, Україна, Казахстан і Білорусь могли б стати третьою, четвертою і шостою найбільшими ядерними державами світу. Рішення України не піддатися ядерній спокусі, реальній і відчутній на той час, залишається великою перемогою у сфері безпеки.
Будь-який результат сьогоднішньої війни, який фундаментально підриває довгостроковий суверенітет України, додав би аргументів на користь того, що Київ зробив фатальну помилку, відмовившись від ядерної зброї. Такий урок вплинув би на прийняття рішень в інших державах. Країни, зацікавлені в територіальній агресії, розглядатимуть ядерну зброю як перевагу і прагнутимуть отримати її для досягнення своїх цілей. Водночас держави, яким загрожує небезпека, матимуть сильніший стимул набути власні ядерні сили стримування і не покладатися на американські запевнення – занепокоєння вже гризе союзників США, невпевнених у тривалості американської влади у Східній Азії чи на Близькому Сході.
Це сильний прагматичний аргумент на користь підтримки України, що відрізняється від очевидного морального, – що ми просто зобов'язані допомогти молодій демократії захистити себе від сусідньої держави-агресора. Якщо ми не станемо на захист країни, яка вирішила роззброїтися за нашою вказівкою, це створить хибні прецеденти.
Проте ці сильні логічні та моральні імперативи підтримки України мають бути узгоджені з реальністю. Росія неодноразово звертала увагу на свою здатність до ескалації конфлікту, в тому числі до ядерного рівня. Хоча ми могли б відкинути це як блеф, президент Байден і його ключові посадовці чітко розуміли ці ризики з самого початку та належним чином вивірили підтримку США та НАТО для України, щоб уникнути, як вони сказали, Третьої світової війни.
Також Адміністрація (Білого дому) чітко думає наперед про складне питання остаточного статусу Криму – ймовірну пастку для можливої російської ескалації. Це розчаровує та обтяжує, але в цьому нема нічого нового. Це те саме напруження, яке домінувало під час розділення Європи часів холодної війни.
Нема безризикового вирішення війни. Надання Україні менше, ніж їй потрібно для відсічі російським окупантам і звільнення своєї території, ігнорує як власні інтереси, так і історичні зобов'язання. Натомість надання Україні всього, що вона може забажати, може призвести до катастрофічної масштабнішої війни, яка може стати ядерною. Золота середина – довга і поступова війна. Це – жахлива перспектива для народу України, але це може бути єдиним варіантом, який забезпечує правдоподібний шлях до успіху: такий, де Росія суттєво програє, але не йде на ескалацію.
Якщо ми зможемо успішно розв'язати цю складну задачу – допоможемо Україні перемогти Росію без застосування Москвою ядерної зброї – є шанс змінити деякі небезпечні ядерні тенденції. Протягом останніх кількох десятиліть Сполучені Штати переоцінювали переваги ядерної зброї, недооцінюючи фінансові та стратегічні витрати, пов'язані з цим потенціалом. Недоліки покладання на таку зброю для забезпечення нашої безпеки полягають у тому, що це ускладнює засудження і протистояння державам, які роблять те ж саме. І коли слабші держави можуть погрожувати ескалацією до ядерного рівня, Сполученим Штатам важче використовувати свої значні переваги у сфері звичайних озброєнь.
Ядерна зброя може працювати як проти інтересів безпеки США, так і на їх користь. Лише з цієї причини Сполучені Штати не можуть відмовитися від спроб знайти шляхи домовитися з такими супротивниками, як Росія і Китай, щоб зменшити небезпеку ядерного конфлікту, навіть коли найближчі перспективи здаються примарними. Чим більше поширюватиметься ядерна зброя, і чим більше її вважатимуть придатною для використання (включно з нами самими), тим важче буде зберігати безпеку і вплив США.
Попереду важкі часи. Коли ми зважуємо, яку підтримку Сполучені Штати повинні надавати Україні і як довго, ми повинні пам'ятати про наші зобов'язання, моральні та власні інтереси. На жаль, неможливість потурати кожному з цих інстинктів є лише однією з багатьох витрат життя у світі, що спирається на ядерне стримування. Якщо ми справді зможемо відсвяткувати перемогу України, нам було б добре активізувати зусилля США, спрямовані на зменшення ролі та корисності ядерної зброї в усьому світі.
Наші інтереси:
Знайомимося з різними поглядами на цю війну, аналізуємо різні варіанти.
Найголовнішою технологією нашого світу є технологія керованої молодості, або ж «вічного життя». Згідно з творами античних авторів, ця технологія була доступна народу гіперборіїв, який пережив Великий...
Україна відмовилася від ядерної зброї на вимогу США, тож ми зобов'язані їй допомогти – Washington Post
Категорія:
Світ:
Спецтема:
Світ стоїть на порозі нової небезпечної ядерної ери, і війна в Україні може бути відблиском того, що наближається. Київ зробив фатальну помилку, відмовившись від ядерної зброї. Але навіть якщо війна в Україні ніколи не стане ядерною, будь-яка остаточна перемога Росії посилить відчуття того, що ядерна зброя стає все більш корисним елементом державної політики – як для нападу, так і для оборони.
23021502-1.jpg
Про це у своїй статті в The Washington Post пише Джон Вольфшталь (Jon B. Wolfsthal) – старший радник групи з ядерного роззброєння Global Zero, член ради директорів Bulletin of the Atomic Scientists та позаштатний старший науковий співробітник Центру за нову американську безпеку.
Разом з тим, оскільки Росія зберігає можливість ескалації до ядерного рівня, забезпечення поразки Росії не є простою проблемою, яку можна вирішити, озброївши Україну всіма системами озброєнь, які вона забажає. Щоб належним чином оцінити труднощі, важливо розуміти ядерну історію, пов'язану з цим питанням.
Москва має ядерну зброю, а Київ – ні, значною мірою тому, що Сполучені Штати та їхні європейські союзники та партнери подбали про те, щоб уся радянська ядерна зброя, залишена в Україні в 1991 році, була передислокована до Російської Федерації. Коли Радянський Союз розпався, на території України знаходилося понад 1900 одиниць стратегічної радянської ядерної зброї, а також понад 2000 одиниць стратегічної зброї в Казахстані та Білорусі.
Поки ця зброя залишалася під контролем російських військ, як і тисячі одиниць тактичної ядерної зброї, розгорнутої там після розпаду Радянського Союзу, існувала реальна можливість того, що вона може бути захоплена їхніми новими незалежними господарями. Якби це сталося, Україна, Казахстан і Білорусь могли б стати третьою, четвертою і шостою найбільшими ядерними державами світу. Рішення України не піддатися ядерній спокусі, реальній і відчутній на той час, залишається великою перемогою у сфері безпеки.
Будь-який результат сьогоднішньої війни, який фундаментально підриває довгостроковий суверенітет України, додав би аргументів на користь того, що Київ зробив фатальну помилку, відмовившись від ядерної зброї. Такий урок вплинув би на прийняття рішень в інших державах. Країни, зацікавлені в територіальній агресії, розглядатимуть ядерну зброю як перевагу і прагнутимуть отримати її для досягнення своїх цілей. Водночас держави, яким загрожує небезпека, матимуть сильніший стимул набути власні ядерні сили стримування і не покладатися на американські запевнення – занепокоєння вже гризе союзників США, невпевнених у тривалості американської влади у Східній Азії чи на Близькому Сході.
Це сильний прагматичний аргумент на користь підтримки України, що відрізняється від очевидного морального, – що ми просто зобов'язані допомогти молодій демократії захистити себе від сусідньої держави-агресора. Якщо ми не станемо на захист країни, яка вирішила роззброїтися за нашою вказівкою, це створить хибні прецеденти.
Проте ці сильні логічні та моральні імперативи підтримки України мають бути узгоджені з реальністю. Росія неодноразово звертала увагу на свою здатність до ескалації конфлікту, в тому числі до ядерного рівня. Хоча ми могли б відкинути це як блеф, президент Байден і його ключові посадовці чітко розуміли ці ризики з самого початку та належним чином вивірили підтримку США та НАТО для України, щоб уникнути, як вони сказали, Третьої світової війни.
Також Адміністрація (Білого дому) чітко думає наперед про складне питання остаточного статусу Криму – ймовірну пастку для можливої російської ескалації. Це розчаровує та обтяжує, але в цьому нема нічого нового. Це те саме напруження, яке домінувало під час розділення Європи часів холодної війни.
Нема безризикового вирішення війни. Надання Україні менше, ніж їй потрібно для відсічі російським окупантам і звільнення своєї території, ігнорує як власні інтереси, так і історичні зобов'язання. Натомість надання Україні всього, що вона може забажати, може призвести до катастрофічної масштабнішої війни, яка може стати ядерною. Золота середина – довга і поступова війна. Це – жахлива перспектива для народу України, але це може бути єдиним варіантом, який забезпечує правдоподібний шлях до успіху: такий, де Росія суттєво програє, але не йде на ескалацію.
Якщо ми зможемо успішно розв'язати цю складну задачу – допоможемо Україні перемогти Росію без застосування Москвою ядерної зброї – є шанс змінити деякі небезпечні ядерні тенденції. Протягом останніх кількох десятиліть Сполучені Штати переоцінювали переваги ядерної зброї, недооцінюючи фінансові та стратегічні витрати, пов'язані з цим потенціалом. Недоліки покладання на таку зброю для забезпечення нашої безпеки полягають у тому, що це ускладнює засудження і протистояння державам, які роблять те ж саме. І коли слабші держави можуть погрожувати ескалацією до ядерного рівня, Сполученим Штатам важче використовувати свої значні переваги у сфері звичайних озброєнь.
Ядерна зброя може працювати як проти інтересів безпеки США, так і на їх користь. Лише з цієї причини Сполучені Штати не можуть відмовитися від спроб знайти шляхи домовитися з такими супротивниками, як Росія і Китай, щоб зменшити небезпеку ядерного конфлікту, навіть коли найближчі перспективи здаються примарними. Чим більше поширюватиметься ядерна зброя, і чим більше її вважатимуть придатною для використання (включно з нами самими), тим важче буде зберігати безпеку і вплив США.
Попереду важкі часи. Коли ми зважуємо, яку підтримку Сполучені Штати повинні надавати Україні і як довго, ми повинні пам'ятати про наші зобов'язання, моральні та власні інтереси. На жаль, неможливість потурати кожному з цих інстинктів є лише однією з багатьох витрат життя у світі, що спирається на ядерне стримування. Якщо ми справді зможемо відсвяткувати перемогу України, нам було б добре активізувати зусилля США, спрямовані на зменшення ролі та корисності ядерної зброї в усьому світі.
Знайомимося з різними поглядами на цю війну, аналізуємо різні варіанти.
Зверніть увагу
Засновник Гіперборії вічно юний Купало – Аполлон – Гермес – Ной: реконструкція міфу про перенародження світу